Дунаєвецькій міській раді підпорядковується також село Мушкутинці, розташоване на південному сході від міста.[3] Населення Дунаївців разом з селом Мушкутинці станом на 2001 рік становило 17 310 мешканців.
Перша згадка про місто датується 1403 роком, у 1592 році король Сигізмунд III Ваза надав Дунаївцям магдебурзьке право, підтверджене 1605 року королем Сигізмундом III. На 1870-ті роки припав значний промисловий і торговельний розвиток Дунаївців. Від 1923 року Дунаївці — райцентр, від 1958 року — місто районного підпорядкування.
Окрім сучасної назви «Дуна́ївці», мешканцями міста вживається зрідка «Дунайо́вце», що походить від назви міста польською мовоюDunajowce та, російськомовними мешканцями, — «Дуна́євци» (рос.Дунаевцы).
Заставський став — один з численних ставків м. Дунаївці
Очевидно, що назва «Дунаївці» (до початку XVIII століття — «Дунайгород») не має нічого спільного з назвою річки Дунай, адже місто розташоване далеко від неї. Є щонайменше три версії походження назви «Дунаївці».[5][6][7]
Згідно з першою з них, вважається, що в основі слова «дунай» лежить корінь «дану», «дуна», «дон». Цей корінь вживався в мові індоєвропейських народів (давньоіндійській, готській та кельтській) та означало «воду, річку». Оскільки на території Дунаївців і досі є багато ставків та річка Тернава, то це могло стати основою походження назви міста. Тим більше, що в українських народних піснях та думах слово «дунай» якраз і зустрічається в значенні «вода, велика вода, розлив води».[5][6][7]
Інша ж версія стверджує, що назва, можливо, пішла від прізвища Дунай, яке могли мати учасники дунайських походів.[5][6][7] Третя версія спирається на той факт, що в Україні є села Дунаїв (Тернопільська область), Дунаївка (Запорізька область), а тому переселенці із населених пунктів з такою назвою могли назвати своє нове поселення за старим, рідним серцю зразком.[8] Починаючи з кінця 20-х років XIX століття та до Незалежності України, Дунаївці були також відомі в народі як місто сукнарів.[9]
Згідно з орфографічним словником[10] назва міста «Дуна́ївці» (множина) у родовому відмінку має форму «Дуна́ївців», давальному — «Дуна́ївцям», знахідному — «Дуна́ївці», орудному — «Дуна́ївцями», місцевому — «на/у Дуна́ївцях» та кличному — «Дуна́ївці». Однак, серед мешканців міста і в регіоні в цілому існує стала традиція відмінювати назву міста в родовому відмінку як «Дуна́євець».
Координати міста: 48°53'22" пн. ш. та 26°51'25" сх. д. Висота над рівнем моря: 300 м.[12] Дунаївці розташовані в зоні лісостепу на Подільській височині.[13]
Територія міста становить 12,84 км², з них 2,15 км² — площа забудованих земель, а сукупна площа всіх зелених насаджень та масивів в місті становить 0,483 км². Протяжність проїздів, вулиць, набережних — 93,8 км.[3][11]
Населення
Динаміка змінюваності чисельності населення м. Дунаївці
За переписом 1989 року в Дунаївцях налічувалося 17 482 мешканці.[15]
За переписом 2001 року населення було 16 448 мешканців.[15]
За даними Хмельницької обласної ради чисельність населення міста Дунаївці у 2006 році складала 16 223 мешканці, у 2007 — 16 187 мешканців, у 2008 — 16 094 мешканці, у 2009 — 16 140 мешканців, у 2010 — 16 181 мешканець,[13] у 2011 — 16 219.[16] Як видно з графіку динаміки змінюваності чисельності населення, кількість мешканців є стабільною протягом століття.
У національному складі населення теперішніх Дунаївців (як і району) переважну більшість (понад 95 %) складають українці. До інших національних груп, що представлені в населенні, належать росіяни, поляки, євреї[17]. За статевим складом переважають жінки — вони становлять 55 % населення району.[17]
Позаяк земля подільська постійними нападами татар та інших ворогів плюндрується, внаслідок чого вкривається пустками, дозволяю Е. Лянцкоронській, вдові каштеляна галицького, свій маєток — село Дунаївці — перелаштувати на місто, що відтепер має називатись Дунайгородом, у якому б жителі мали постійний захист та охорону
1597 року Лянцкоронська знову вийшла заміж і подарувала[14] свої володіння королівському ротмістрові Міхалу Станіславському. Незабаром татари зруйнували місто, але в 1605 році Сигізмунд III Ваза підтвердив магдебурзьке право, дозволив заснувати цехи і проводити ще один, третій, ярмарок на рік в день Св. Станіслава, а базари в понеділок.
Приблизно в ці роки в Дунаївцях були побудовані підземні ходи, датування яких — XVII—XVIII століття. Лише за Незалежності Володимиром Захар'євим було досліджено три їхніх географічних місць. Підземні ходи були виявлені в різних районах міста при будівельних роботах. Один з них поблизу колишнього капуцинськогомонастиря являє собою 30-метровий відрізок підземної галереї, що була викопана на глибині близько 3,5 метрів в материковійглині. Висота цього ходу — 1,25—1,27 м, ширина — 0,8—0,95 м. Склепіння галереї аркоподібне складене «в замок», а стіни обмуровані каменем мають товщину в пів метра. Підлога хода теж вимощена каменем. Достемене призначення ходів не відоме, але існує дві версії: ходи могли використовуватися як для відводу ґрунтових вод, так і для прихованого переміщення людей.[23],[24]
В другій половині XVIII століття Дунаївці переходять із рук в руки різних польських власників[14]. Близько 1782 року містечко перейшло до опіногурського старости Яна Красінського. Для розвитку ремесла і торгівлі він запросив колоністів з Німеччини, які були спеціалістами у виробництві сукна та іншої продукції. Перша фабрика з виробництва сукна вступила в дію у 1829 році. 1819 року Антоніна[25] Анна[26] Красінська (до шлюбуЧацька, сестра Тадеуша, дружина Яна Красінського та бабуся Зигмунта Красінського) записала маєток в місті Дунаївці своєму онукові, якому було тоді 7 років. Згодом за невідомих обставин 1826 р. маєток був переписаний на батька Зигмунта Вінцентія Красінського, що в 1838 р. було підтверджено листом самого Зигмунта.[27]
Наприкінці XIX — на початку XX століття містечко продовжувало зростати, збільшилася чисельність його жителів, попри скорочення виробництва сукна та кількості підприємств. 1891 року поміщик Василь Завойко придбав Дунаївці у Броніслава Скибневського, разом з Січинцями, Панасівкою, Заставлям, Мушкутинцями, Антонівкою та Вінцентівкою (загалом близько 2000 десятин землі).
На початку XX століття в Дунаївцях проживали близько 15 тисяч жителів, з яких дві третини складали євреї. Головним заняттям міщан було фабрично-заводське виробництво, зокрема суконні фабрики виробляли щорічно продукції майже на два мільйони рублів, крім того працювали механічні та шкіряний заводи, також процвітала торгівля хлібом, лісом, мануфактурними виробами. Дунаївці за кількістю населення й господарським розвитком значно переважали повітове місто Нову Ушицю.
В 1907 році була невдала спроба отримати статус міста. Цей епізод історії містечка добре досліджений й описаний відомим хмельницьким істориком та краєзнавцем Сергієм Єсюніним[28]. Новий землевласник і володар Дунаївців В. Завойко чітко усвідомив, що містечковий статус гальмує розвиток, і від 1904 року за підтримки губернської адміністрації та особисто тодішнього подільського губернатора Ейлера почав впливати на громадську думку й готувати документи для зміни статусу Дунаївців із містечка на місто. Однак якщо селян вдалося переконати, то буквально за день до громадських зборів несподівано проти зміни статусу містечка повстала численна громада єврейського населення — власники крамниць і торгових лавок, розміщених на старій містечковій площі, що побоювалися, що з можливим будівництвом адміністративних установ, їхні торгові ряди перемістять на нове місце. Відтак, розпочалася тяганина клопотань проти зміни статусу, що тривала майже 3 роки, і писанина дійшла до Київського, Подільського і Волинського генерал-губернатора та Міністерства внутрішніх справ Російської імперії. Врешті-решт власник Василь Завойко відмовився від свого задуму — він змінив своє рішення про безплатну передачу Дунаївцям 200 десятин землі й сказав, що цю землю погодиться лише продавати її забудовникам. З огляду на подібну ситуацію, 7 травня1907 року Міністерство внутрішніх справ поставило крапку в цій справі, направивши генерал-губернатору резолюцію про «неможливість подальшого руху справи у встановленому порядку».
Після поразки українських визвольних змагань (1917—21) в містечку встановилась влада більшовиків — 16 листопада 1920 року Дунаївці зайняли частини 45-ї дивізії під командуванням Йони Якіра[22].
Від 1923 року місто стало райцентром Кам'янецького округу[22].
11 липня 1941 року Дунаївці захопили німецькі війська. Було утворено Дунаєвецький ґебіт. Нацисти створили табір для військовополонених і гетто, куди зігнали єврейське населення міста та зі Смотрича, Шатави, Балина та інших населених пунктів. Було закатовано близько 12 тисяч осіб[14], а вивезено з району до Німеччини півтори тисячі жителів[14]. Місто було звільнено від окупації 31 березня 1944 року[21].
З 1958 року Дунаївці — місто районного підпорядкування.
У повоєнний час у Дунаївцях було створено сучасну міську інфраструктуру, зведено низку соціальних та промислових об'єктів. Дунаївці набули також важливого військового значення, оскільки в них розташували Командно-вимірювальний комплекс (КВК), що разом з аналогічним КВК та Центром управління польотами (ЦУП) в м. Євпаторії складають Наземний комплекс управління (НКУ).[32] Також у Дунаївцях розташовувалося до Незалежності України 2 полки, які також займалися обслуговуванням шахтних пускових установок, що знаходилися в кількакілометровому радіусі від шахтного командного пункту в Дунаївцях.
30 листопада1999 року 19-та ракетна дивізія була розформована, оскільки до 1996 року з допомогою США ядерна зброя була ліквідована, а до 1998 року були знищені також і шахтні пускові установки.[33]
13 травня 2015 року територію міста Дунаївці збільшено на 614,77 гектара земель. Межі міста збільшили за рахунок 28,52 гектара земель, що перебувають у віданні Дем'янковецької сільської ради, 577,80 гектара земель — Дунаєвецької міської ради, 8,45 гектара земель — Чаньківської сільської ради.
У 2022 році в Дунаївцях запрацював український ЦУП. 13 січня 2022 року він встановив зв'язок з українським супутником Січ-2-30.[34][35]
25 жовтня 2023 року в місті парафія церкви Святої Праведної Анни перейшла з Московського патріархату в Православну Церкву України. Вперше, в місцевій церкві пролунала молитва українською мовою.
Символіка
Символи Дунаївців на пам'ятній стелі навпроти Дунаєвецької центральної районної аптеки № 19
Частка міста в економіці Дунаєвецького району у виробництві промислової продукції становить 88,9 %, товарах народного споживання — 69,4 %, товарообігу 63,3 %. Обсяг експорту на одну особу — 42 долари США, а сальдо зовнішньої торгівлі товарами — 1,8 мільйона доларів США (за 2008 рік).[13]
Промисловість
За радянських часів місто було відоме на всьому просторі СРСР завдяки Дунаєвецькій суконній фабриці[38]. Фабрика виробляла дві третини промислової продукції всього Дунаєвецького району, а на підприємстві працювало понад 2 тисяч працівників. На базі підприємства було створене професійно-технічне училище. За часів Незалежності України Дунаєвецька суконна фабрика перестала існувати, а її двохтисячний колектив став безробітним.[14] Однак, згодом підприємство було реорганізована й отримало нову назву — ТОВ «Маровоір», хоча соціальна проблема вирішена не була — із двохтисячного колективу на роботі залишилося в сорок разів менше, тобто лише 50 осіб. Зараз підприємство випускає близько 50 різних видів текстильної продукції, основними споживачами якої є бюджетні установи.[9]
Від 2008 року в місті з'явилося підприємство «Центр інноваційно-будівельних технологій», яке має виробляти поліматеріали (пінопласт), однак відтоді, у тому числі завдяки діям активістів ініціативної громадської організації «Контроль громади», що представляє екологічні інтереси дунаївців, обстоює здоров'я містян, завод так і не розпочав діяльність своїх промислових потужностей. За цей час мешканці міста вже не раз перекривали трасу Хмельницький—Чернівці, пікетували Хмельницьку облдержадміністрацію, стояли під стінами Адміністрації Президента, Міністерства охорони навколишнього середовища та Кабінету Міністрів України[40].
Торгівля є однією з пріоритетних галузей економіки — у місті працює 5 ринків.[41] Значно збільшилася й кількість підприємств роздрібної торгівлі — 147 магазинів і 48 кіосків, підприємств громадського харчування — 16 (на 1 листопада2008 року), дозволена сезонна лоткова торгівля[42] закладів побутового обслуговування — 7 перукарень, 4 пункти ремонту взуття, 2 пункти ремонту годинників.[41]
Серед комунальних підприємств в Дунаївцях працює два ЖЕКи, комунальне підприємство по водопостачанню та водовідведенню МКП «Джерело» та комунальне підприємство теплових мереж Дунаєвецької міської ради.[43],[44]
Загальна протяжність автомобільних доріг в місті становить 103,7 км, з них 9 км загальнодержавного значення.[13] В місті працює п'ять АЗС та одна газова заправка[42].
І чергу обходу розпочали будувати у 2004 році, аби транзитний транспорт оминав Дунаївці, через чотири роки 2,7 км автодороги було завершено, вартість роботи склала 21,5 млн гривень. До наступної ІІ черги, протяжністю 1,9 км, приступили у тому ж таки 2008, а ось закінчити вдалося аж за десять років — у 2018. Участь області в митному експерименті, коли частина коштів від перевиконання плану митних зборів направлялася на будівництво та ремонт доріг, дала можливість нарешті завершити цю ділянку, вартість якої на той час склала 35 млн гривень.
А цілковитого завершення об'єкта Дунаївці дочекалися лише 2020 році. На будівництво III черги обходу м. Дунаївці, протяжністю 3,12 км було спрямовано 206 млн гривень.
Відстань від Дунаївців до окремих міст (автошляхами)[46]
Станом на 2010 рік Дунаєвецька ЦРЛ та поліклініка налічує 320 лікарів, у місті функціонує 11 аптек.[13] Лікар Садлій Володимир Степанович 12 вересня2003 року отримав звання «Почесний громадянин міста Дунаївці» (рішенням № 5 8 сесії IV скликання).[47] Головний лікар Дунаєвецького району Понцак Іван Миколайович (заслужений лікар України), зробив багато для ремонту приміщень лікарні та закупівлі сучасного обладнання.[48]
На базі Дунаєвецької ЦРЛ у 80 роках була створена потужна школа післядипломної підготовки лікарів, які потім стали висококваліфікованими спеціалістами і працюють в Чернівецькій, Хмельницькій та інших областях України та за кордоном.
Освіта
Дунаєвецький районний відділ освітиБудинок творчості школяра
На початку XX століття в Дунаївцях діяли багато освітніх закладів: євангельсько-лютеранське та земське двокласні училища, однокласне початкове народне училище, парафіяльна школа та десять єврейських молитовних шкіл. Так, у двокласному міністерському (земському) училищі перед Першою світовою війною навчалося 285 хлопчиків та дівчаток.[49]
У теперішній час організацію та контроль за освітньою галуззю міста здійснює Дунаєвецький районний відділ освіти.
Окрім цього, у вільний час школярі мають змогу відвідувати такі позашкільні заклади, як Будинок творчості школярів, Станцію юних натуралістів, Станцію юних туристів та Спортивну школу[50].
Учні після завершення 9 класів мають змогу здобувати професійну освіту в Дунаєвецькій філії вищого професійного училища № 36 с. Балин Дунаєвецького району (колишня Дунаєвецька філія Хмельницького професійного ліцею сфери послуг до 2010 року).[57]
Талановиті діти в Дунаївцях мають змогу навчатися у дитячій школі мистецтв (вул. Гагаріна, 20) та дитячо-юнацькій спортивній школі (вул. Дунайгородська). Також працює навчально-профорієнтаційний центр.
Засоби масової інформації
У Дунаївцях 1930 року було започатковано видання районної газети[58][59].
Це був орган райкому Компартії України та районної ради. Газета чимало разів змінювала назву і підпорядкування — «Ленінським шляхом», «За суцільну колективізацію», «Сталінським шляхом», «Дунаєвецькі вісті», «Урядові Дунаєвецькі вісті»[60][61], допоки 1991 року не отримала сучасну назву — «Дунаєвецький вісник»[62].
Засновниками «Дунаєвецького вісника» є Дунаєвецька районна рада та трудовий колектив редакції. Як і раніше, газета є єдиним офіційним друкованим періодичним виданням міста і району. На початку 2010 року наклад тижневика становить 1 800 примірників. Виконувач обов'язків редактора газети — Любов Іванівна Лемешко. Від початку 2010 року в Інтернеті (на вебсторінці газети) доступними є версії видання в електронному вигляді.[62]
районний центр культури, дозвілля і мистецтва — головний культурний осередок Дунаєвеччини;
2 бібліотеки, у тому числі Дунаєвецька центральна районна бібліотека, що ще в червні 1998 року стала лауреатом республіканської премії імені Д. Яворницького, і це був перший лауреат цієї премії серед районних бібліотек України[70];
Будинок творчості школярів — тут проводиться чимало культурних заходів, працює низка творчих колективів. Так, духовому оркестру та ляльковому театру «Капітошка» Дунаєвецького Будинку творчості школярів згідно з Наказом Міністерства освіти і науки України № 472 від 21 червня2006 року «Про присвоєння та підтвердження почесних звань „Народний художній колектив“ і „Зразковий художній колектив“» присвоєне звання «Зразковий художній колектив»[72].
У Дунаївцях є 2 парки. Зокрема, на території Лікарняного парку розташована центральна районна лікарня, а наприкінці XIX — на початку XX століття це був маєток пана Завойка. Основу паркових насаджень становлять дерева місцевих порід. Вони сьогодні досягли значних розмірів: сосна звичайна — обхватом 1,98 м, ясен звичайний — 3,03 м, липа серцелиста — 5,06 м, клен звичайний — 2,60 м, акація біла (робінія звичайна) — 2,86 м. У парку селиться багато видів птахів[13].
Музеї та краєзнавство
Стенд «Дунаєвеччина туристична» на тлі будівлі Музею історії освіти Дунаєвеччини«Дунаєвеччина очима дослідників, учасників і свідків історичних подій», вип. III, 2003
У Дунаївцях функціонує 3 музеї (в тому числі 1 державний):
Музей історії освіти Дунаєвеччини — відкритий на початку жовтня 2009 року музей на громадських засадах розповідає переважно світлинами й документами зі стендів про розвиток освітянської галузі на Дунаєвеччині[76].
У місті тривалий час працює видний культурний діяч Віктор Степанович Прокопчук, який не лише зробив і робить чимало для розвитку культури міста й району, зокрема стояв безпосередньо біля джерел створення місцевого історико-краєзнавчого музею, а й організував краєзнавчу роботу на місцях[77].
27 травня1993 року в місті під егідою Інституту історії України НАН України, Всеукраїнської спілки краєзнавців за участю викладачів Кам'янець-Подільського державного педагогічного інституту відбулася наукова краєзнавча конференція «Дунаївці: їх роль і місце в історії Поділля». Надалі такі конференції стали регулярними, і 2003 року відбулася п'ята (ювілейна) науково-краєзнавча конференція, присвяченої 600-річчю першої згадки про місто Дунаївці та 80-річчю утворення Дунаєвецького району. Недаремно кам'янець-подільський дослідник Лев Баженов відзначає, що зараз спостерігається «небачений розвій нинішнього краєзнавства [на Хмельниччині], який за більшістю показників перевершив попередні здобутки в цій галузі»[78]. Нарешті, 18 вересня2008 року в Дунаївцях відбулася чергова Всеукраїнська науково-краєзнавча конференція «Дунаєвеччина в контексті історії України», присвячена 605-ій річниці з часу першої згадки про місто Дунаївці і 85-річчю утворення Дунаєвецького району. Її організаторами виступали Дунаєвецькі районна рада, районна державна адміністрація, міська рада, районна бібліотека і районна організація Всеукраїнської спілки краєзнавців, а також Кам'янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка — Центр дослідження історії Поділля Інституту історії України, що функціонує на його базі, університетська наукова бібліотека. На заході виступили 65 доповідачів, і вже традиційно за його результатами було видано черговий (уже IV-й) випуск наукових праць «Дунаєвеччина очима дослідників, учасників і свідків історичних подій»[79].
Фольклор і література
Поділля і, зокрема Дунаєвеччина, є відносно добре вивченим регіоном фахівцями української фольклористики, — тут у різний час було записано низку фольклорних творів, зокрема історичних переказів і легенд, у першу чергу, про найпопулярнішого персонажа подільської народної творчостіКармалюка, а також про оборону рідного краю від татарських і османо-турецьких нападників, про Визвольну війну українського народу (1648—54)[80]. Так, у сами́х Дунаївцях, у період 1955—56 років від пенсіонерки Ф. Ю. Агафонової С. М. Бурштейну вдалося записати декілька переказів з циклу про Устима Кармалюка, один з яких «Він чоловік добрий» жінка чула від своєї бабусі Г. Г. Павловської, яка особисто бачила Кармалюка, та й дія цього переказу про зустріч двох жінок з народним месником відбувається безпосередньо в містечку[81].
У наш час у Дунаївцях творять поетичні таланти. Так, на 13-му Всеукраїнському фестивалі поезії та авторської пісні «Сліва-фест», що відбувався 13 лютого2009 року в приміщенні планетарію в Києві[82] зусиллями подільського громадського діяча Сергія Пантюка і за сприяння Мистецького об'єднання «Остання барикада» та Благодійного фонду «Смолоскип»[83], взяли участь відразу дві поетеси з Дунаївців — Людмила Весела і Ольга Остапчук[84], що презентували, збірки власних поезій, відповідно, «Кленовий пасьянс»[85] і «Награда за нежность».
З нагоди 605-річчя Дунаєвеччини був випущений в електронному вигляді альбом «Дунаєвиччина 2008», у якому, зокрема, було вміщено вірш Гімн Дунаївцям[86]:
Місто квітне на славу і щастя. Дух козацький у наших серцях. Віра й правда, як перше причастя. Не померкне ніколи в віках.
Бережемо традиції роду, В творчих пошуках люди мої. Ми під прапором волі народу. Ми за злагоду й мир на землі.
Хай у полі видзвонює колос І на чатах стоять журавлі. І лунає Дунаєвець голос На подільській квітучій землі.
Приспів: Славне місто України, Пісня маршем в серце лине Про Дунаївці, про Дунаївці Найрідніші на землі Це Дунаївці мої! Це Дунаївці!
В місті проживають представники численних релігійних конфесій, що мирно співіснують. Так, офіційно зареєстровано вісім наступних релігійних громад[3],[87],[88]:
Церква Євангельських Християн-баптистів (бл. 50 парафіян[88]);
Християнська місія «Давид» об'єднаної церкви Християн Віри Євангельської (бл. 60 парафіян[88]);
Церква Євангельських Християн-баптистів «Дім Євангелія» (бл. 30 парафіян[88]).
Протягом історії в містечку діяли культові споруди різних релігій, які сповідувало місцеве населення — православні церкви святого Іоана Богослова, Різдва Христова та Знесіння, католицькі кляштор капуцинів і костьол святого Михаїла, протестантськакірха та інші — католицькі святині припинили своє існування ще в XIX столітті, а після Жовтневого перевороту (1917) було закрито останній православний храм[89].
Церква Євангельських Християн-баптистів — вул. Шевченка, 108/7.
Спорт
Міський стадіон «Колос»
Дунаївці відомі значними успіхами у волейбольних чемпіонатах України. Сотні волейболістів-вихованців Дунаєвецької дитячої юнацької спортивної школи (ДЮСШ) виступають у багатьох волейбольних клубах в усьому світі. Так, щороку в місті Дунаївці проводиться Міжнародний турнір з волейболу пам'яті тренера Ігоря Андрійовича Бєлаєва, завдяки тренерській діяльності якого значною мірою й була започаткована волейбольна школа району.[91]
Місцевий футбольний клуб «Нива-Текстильник» ставав чемпіоном Хмельницької області з футболу у 1994 та 2004 роках. Крім того, серед здобутків дунаєвецьких футболістів в роки незалежності кілька призових місць обласної першості, а саме: срібні медалі 2007, 2008, 2009 та бронза 1992 та 2001 років). З 2014 року команда бере участь у змаганнях під назвою ФК «Дунаївці»
Місто не має багато історико-архітектурних пам'яток, однак декілька зразків історичної забудови збереглися. Зокрема, значну цінність являють залишки садиби Красінських, хоча й спотворені пізнішими прибудовами[93].
У Дунаївцях встановлено низку пам'ятників, як за СРСР, так і за незалежності України.
19 листопада1997 року в ході проведення наукової краєзнавчої конференції «Дунаєвеччина очима дослідників, учасників і свідків історичних подій» на фасаді приміщення міської ЗОШ № 2 в урочистій обстанові було відкрито меморіальну дошку на честь видатного вченого, доктора історичних наук, члена-кореспондента НАН України, уродженця Дунаївців Федора Шевченка[95].
Відомі люди
Уродженці міста
Уродженцями міста є багато видатних людей, серед них[96]:
Матвій Григор'єв (справжнє ім'я — Ничипір Серветник, 1884–1919, уродженець Заставля, під Дунаївцями) — військовий діяч часів УНР, повстанський отаман (із серпня 1918), командир Херсонської дивізії Армії УНР, полковник Армії Української Держави (1918), Головний отаман Херсонщини і Таврії (1919);
Моллі Штаймер (1897–1980) — громадська і політична діячка початку XX століття, знана як профспілковий діяч, антивоєнний активіст і борець за свободу слова в США.
Павло Гай-Нижник (1971) — український історик, поет, громадсько-політичний діяч, доктор історичних наук, заступник директора Науково-дослідного інституту українознавства Міністерства науки і освіти України, академік Української академії наук, академік Академії політичних наук, автор численних наукових праць, лауреат Міжнародної літературної премії ім. І.Кошелівця, член Експертної ради з питань подолання наслідків русифікації та тоталітаризму при Міністерстві культури та інформаційної політики України.
Падитель Валерій Борисович (* 1978) — полковник Державної прикордонної служби України, учасник російсько-української війни. Лицар ордена Богдана Хмельницького III ступеня. Герой України.
Зв'язки із Туреком були налагодженні завдяки вчительці-пенсіонерці пані Ірені Буді, яка навчала дунаєвецьких школярів польської мови у місті Турек. А вже на весні 2010, з метою розширення громадських, культурних і підприємницьких зв'язків, до дунаєвець завітала велика представницька група з чеського міста Брандіс-над-Лабем-Стара-Болеслав. До делегації, очолюваної старостою міста Ондреєм Преносилом, увійшли представники різних кіл і структур Брандіса — Мілан Вавра, Мирослав Пісачка, Богуміл Явурек, Зденек Когутчи і Михайло Сегеті.
У жовтні 2005 року в місті Дунаївці перебувала делегація міста Турек у складі віцестарости Турекського повіту Кшиштофа Колєнди, заступника бургомістра міста Турек Мирослава Менькарськи та представника міського Господарського дому Веслава Мєлчарека. Під час візиту було підписано договір про співпрацю між містами у галузі культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, місцевого самоврядування та господарської діяльності.
15 червня2006 року з відповідним візитом до Туреку відбула делегація дунаївчан у складі міського голови Небельського С. Б., секретаря міської ради Панасевич Г. І., депутата міської ради, керівника Дунаєвецької філії КБ «ПриватБанк» Баранюка В. О., учасників художньої самодіяльності району, митців та підприємців. Делегація взяла участь у святкуванні 665-ліття міста Турек[99].
Перша делегація із міста Брандіс-над-Лабем-Стара-Болеслав завітала у Дунаївці 9 травня2010 року на 65-у річницю перемоги у німецько-радянській війні. А вже 10 травня у залі засідань міськради за участі мера Дунаєвець Станіслава Небельського та старости Брандіса-над-Лабем-Стара-Болеслав Ондрея Преносила було підписано спільний об'ємний документ — декларацію про співпрацю. Згідно з договором, передбачається наступне: створення і втілення підприємницьких проєктів, обміни в культурно-мистецькій сфері, проведення спільних спортивних змагань і турнірів. Також, згідно з окремим пунктом декларації буде впроваджено доволі об'ємний туристичний обмін, особливо — школярів і молоді.[100],[101]
↑ абКабінет Міністрів України. Про затвердження списку історичних населених місць України. Постанова від 26 липня 2001 р. № 878 Київ. «Урядовий кур'єр» 2001, 9 серпня.
↑Захар'єв В. А. Давні підземні комунікації Дуаєвець. — Дунаївці: Рукопис, 1998. — С. 4.
↑П. Даниляк. Тадеуш Чацький та його роль у розвитку освіти на Правобережній Україні / Український історичний журнал.— К., № 2 (485) за березень-квітень 2009.— С. 52. ISSN0130-5247
↑Władysław Konopczyński. Czacki Feliks (Szczęsny), (1723—1790) / Polski Słownik Biograficzny.— Kraków, 1937.— Т. IV/1, zeszyt 16.— S. 141—142. (пол.)
Прокопчук В. С. Дунаївці: краєзнавчий нарис., Лв.: «Каменяр», 1989 р., 79 с., іл.
Свєнціцький І. З життя старої школи: табелла Татомира педагога на передмістю дунайгородськім Могилівка. — Записки наукового товариства ім. Шевченка, 1907, т. 88, стор. 172—174
Містечко Дунаївцї // Геринович В. Кам'янеччина. — Зап. Кам.-Под. ІНО, 1927, т. 1, стор. 131—134
Захар'єв В. Герб Дунаєвець як джерело вивчення історії міста. // Наукова геральдична конференція, (3-я), 1993 р., стор. 38-39
Дунаєвеччина очима дослідників, учасників і свідків історичних подій: Збірник наукових статей. Випуски І—IV, Дунаївці — Кам'янець-Подільський, 1997, 2000, 2003, 2008
Дунаївці // Історія міст і сіл УРСР. Хмельницька область., К., 1971